Наприкінці травня парламент Грузії ухвалив закон «Про прозорість іноземного впливу», подолавши вето, накладене президенткою Саломе Зурабішвілі. Критики називають його «російським» і таким, що суттєво обмежує свободу слова, а також саботує заявку Грузії на вступ до ЄС.
Закон вимагає від усіх організацій, які отримують щонайменше 20% своїх коштів з-за кордону, реєструватися як «агент, що переслідує інтереси іноземної держави» – інакше їм загрожують штрафи.У правлячій партії «Грузинська мрія» заявили, що новий закон необхідний, аби обмежити ймовірні іноземні спроби вплинути на внутрішню політику. Однак критики, зокрема у Венеційській комісії, переконані, що це антидемократичний документ і він загрожує євроінтеграційним перспективам Грузії.
Під час обговорення та ухвалення законопроєкту в столиці та інших великих містах Грузії відбулися масові протести під гаслом «Так – Європі. Ні – російському закону». За словами протестувальників, «російським» його називають, бо нагадує заходи, які Кремль використовує, щоб змусити замовкнути критично налаштовані організації, медіа та громадських активістів: масові арешти демонстрантів і фізичне насильство над ними.
Демократичні виклики
Зугдіді – одне з міст на заході Грузії, де місцеві жителі постійно збираються, щоб висловити свій протест. Місто розташоване на межі з ось уже понад як 30 років окупованим регіоном Абхазією. Якщо для грузинів Абхазія – це невід’ємна частина Грузії в стані «замороженого конфлікту», то для Росії – сусідня народна республіка та зона впливу на Кавказі. Ось чому протести на межі двох регіонів мають особливе значення, адже в прямому значенні цього слова показують зіткнення двох геополітичних реальностей – проєвропейської і проросійської.Постійні мітинги тут організовує «Фонд громадянської солідарності», який утворили 2 роки тому для допомоги українському Покровську – місту-побратиму Зугдіді. З початком повномасштабного вторгнення місто прийняло чимало біженців з України. Нині їх там залишилось небагато. Більшість повернулись до дому, або ж переїхали до інших країн.
Арчіл Тодуа, один із засновників фонду та голова місцевого офісу Transparency International Georgia каже, що подолавши вето, уряд остаточно відмовився від демократії, а «російський закон», який намагається легалізувати парламент Грузії, спрямований на зникнення критичної, вільнодумної позиції в державі . «Це стосується не тільки неурядових організацій і медіа, –зауважує Арчіла, – а взагалі всіх, хто в майбутньому може мати критичну думку щодо влади. Кінцева мета – встановлення авторитарного російського режиму в країні, що унеможливлює європейську інтеграцію Грузії та загрожує незалежності країни. Хоча зусилля уряду – це одне, але тут набагато важливіше грузинське населення, абсолютна більшість якого наполегливо чинить опір зусиллям уряду, і я впевнений, що переможцем у цій битві вийде грузинський народ, а не уряд, який готовий здати країну Росії заради збереження влади» – вважає Арчіл.
Поряд із санкціями, переконана Цабуня, важливо не забувати заповнювати інформаційний вакуум. За її словами, навіть у найменших селах громадяни мають знати, у чому переваги зближення з Євросоюзом і що може втратити країна, збившись зі шляху до нього.
«Кожна секунда перебування на акціях протесту уже історія, – вважає вона. – Стоячи на мітингу, я зазвичай тримаю рупор і ніколи не говорю сама. Просто дивлюся на всіх учасників акції і в думках обіцяю, що ми обов'язково це доведемо до кінця. Назавжди залишаться спогади про вуличних собак, які ночували з нами під час нічних протестів. Як заарештовували моїх друзів у Тбілісі та Зугдіді. Як нам махали солдати, коли ми проходили повз них у День незалежності Грузії. Як замість злості нас підтримують водії з машин на перекритих дорогах. Особливо емоційно мені запам'ятався виступ моєї подруги-біженки з Абхазії, яка зробила багато хорошого для розвитку молоді регіону. Пам'ятаю, як вона вийшла, з тремтячими руками і голосом вимагала відповіді, чому в нас відбирають майбутнє. Я тримала рупор і на мені були великі окуляри. Сльози текли по моєму обличчю і збиралися в них. Після промови ми почали марширувати, я дочекалася поки всі не пішли, а потім зняла окуляри, щоб витерти сльози».
Коли шанс для Грузії приєднатися до великої сім'ї Європи такий близький, дуже важливо, щоб Європейський Союз не залишив нас у цій битві.“
Нана Шеданія – соціальна працівниця
Руслан сподівається, що партнери не допустять, щоб долю Грузії було передано «імперіям зла»: «Я не знаю, що мають робити країни ЄС. Але впевнений, Захід прекрасно усвідомлює наявність важелів додаткового тиску проти Євросоюзу і цивілізованого світу шляхом поміщення Грузії в китайсько-російську орбіту. Я сподіваюся, що вони не дозволять «імперіям зла» чинити на них цей тиск».
Нана Шеданія – соціальна працівниця. Працює в цій сфері вже 9 років і намагається бути підтримкою для місцевих сімей і молодих людей. Нана, як і Руслан, є вимушеною переселенкою з Абхазії. «Мені було 5 років, коли ми виїхали із Сухумі, я взагалі пам'ятаю єдине, що від нашого будинку залишився ключ від ретельно замкненого будинку мого батька, – пригадує жінка. – Щодня він розповідав мені про Сухумі, річку Келасурі. Одного разу він втратив надію повернутися... А я хочу повернутися в Сухумі і доторкнутися до всього, що люблю. Неважливо, як називатиметься закон, на основі якого Росія спробує реалізувати свої інтереси – знову панувати над Грузією. Тому я на кожному мітингу. Російський закон упускає шанс грузинів і абхазів повернутися один до одного. Він відбирає шанс бути єдиною, вільною, незалежною, європейською країною!»
Нана не любить виступати з промовами на мітингах. Надає перевагу справам. «Однак під час одного з мітингів я відчула, що щось тримає мене в горлі, ніби душить, – говорить надломленим голосом Нана. – Це була образа, злість, біль. Я не витримала і вийшла з промовою. Не пам'ятаю порядку слів, які я там вимовила, але мені було важко тримати мікрофон, навіть двома тремтячими руками. Я закінчила свою промову голосом, що плакав, бачила, що багато людей плакали разом зі мною. Нам боляче від того, що нашу Батьківщину продали. Нам прикро, що продавці нашої Батьківщини – грузини».
![Нана Шеданія вірить в європейське майбутнє Грузії. Нана Шеданія вірить в європейське майбутнє Грузії.](/resources/files/jpg1320/jadu-nana-shedania-11-formatkey-jpg-w320r.jpg)
Нана Шеданія вірить в європейське майбутнє Грузії. | Фото: © Іраклі Гамсахурдія
Захищаючи свободу
«Я хочу, щоб мене ніхто не затримував за критичну думку або фотографії. Я не хочу, щоб уряд називав мене агентом, що вже сталося в Росії, і через що кільком моїм колегам довелося покинути дім. Я не хочу, щоб це повторилося в моїй країні», – говорить Іраклі Гамсахурдія, відеооператор і фотограф з Абхазії. Працює в цій сфері вже 10 років. Каже, що своїми світлинами вже давно демонструє суспільству проблеми, яких вдосталь у маленьких містах.![Фотограф і відеограф Іраклі Гамсахурдія Фотограф і відеограф Іраклі Гамсахурдія](/resources/files/jpg1320/jadu-irakli-gamsakhurdia-12-formatkey-jpg-w320r.jpg)
Фотограф і відеограф Іраклі Гамсахурдія | Фото: © Саломе Партсванія
На завершення розмови він говорить про необхідність більш активного залучення західних партнерів, особливо Євросоюзу. «Звичайно, їхня роль має для нас велике значення, я очікую від них більшої жорсткості щодо зла. З деякими людьми дипломатія не працює, і що швидше вони це зрозуміють, то скоріше буде надано допомогу свободі» – підсумовує Іраклі.
Люди не дорівнюють владі
Серед протестувальників зауважуємо жінку з хлопчиком-підлітком, закутаним в український прапор. В руках у них транспарант. Виявляється, Женя та її син Федір із Росії. Вони покинули країну два роки тому, коли Росія напала на Україну.Переконана, що найголовніше зараз – це участь тих країн, які можуть мати реальний вплив на цей процес. «Жодних компромісів – жорсткі санкції для всіх, хто брав участь у розробці й ухваленні закону, і в жодному разі не позбавляти Грузію статусу члена в кандидати Євросоюзу, – переконана Женя. – Це означатиме одне – Євросоюз програв, а Путінізм знову переміг. Навпаки, прискорити цей процес. Докласти всіх можливих зусиль, щоб восени в Грузії не було навіть можливості фальсифікувати вибори, і якщо ця фальсифікація все-таки станеться, беззастережно визнати цю владу нелегітимною. Не робити нічого, що відкочувало б Грузію назад у бік підпорядкування Росії, і всіма силами витягати з чіпких лапок імперії. Якомога більше висвітлювати протести в медіа, щоб ні в кого в Європі та світі не було сумнівів у тому, що люди в Грузії не дорівнюють владі, і люди хочуть іншого».
червень 2024